Československá literární komunita
Tak jako generace autorů před vámi, publikujte svoji psanou tvorbu. Podělte se o svoje názory a sbírejte zpětnou vazbu na svoje díla. Inspirujte se a učte od nejlepších.
Přidejte seMinipovídka2
21. 04. 2005
1
0
921
Autor
scarbo
Stál jsem a civěl před sebe.
K růžovému telefonu přilepenému na stěně s babičkou zavěšenou na jeho sluchátku. Držela se ho jako tonoucí stébla. A plakala do něj, kapesník přitisknutý pod nosem.
Velkou hnědou tašku, tak smutně babičkovskou, mačkanou volnou paží k boku. (Babičkovské věci jsou přece tak vhodným cílem). V hale pod nemocnicí plakala do sluchátka a kousala kapesník.
Velký babičkovský kostkovaný kapesník.
Pro koho vzlykala? Nemohoucí, stará, shrbená a křehká, davem odkopnutá. Vrrrrr - haf!! Zabalená do zašlého kožichu - babičkám bývá zima už na podzim.
V zakoutí u růžového telefonu, kam proud lidí nezasahoval. Někdo ze skupinky mladých, svěžích a čerstvých ještě, plných budoucnosti, stojících na druhé straně té živé řeky, se zasmál. ("jako kus masa když pleskne o zem").
Tam, pod levnými zářivkami, hned vedle barevné reklamy se šťastnými tvářemi a novým tarifem, sedí babička. Bezvládný trup se smutně houpe na šňůře od sluchátka.